Епістолярний діалог Лазаря Барановича з його сучасниками: проблема релігійного і політичного вибору - Семенюк Л. С., Семенюк Л. С. (Рукописна та книжкова спадщина України, 2024)
Мета роботи. У статті на матеріалі епістолярію Лазаря Барановича розглянуто питання про його релігійний і політичний вибір у контексті українського державотворення. Методологія. Застосовано міждисциплінарний підхід, що передбачає використання історичних та філологічних методів дослідження. Метод історичної реконструкції використано для відтворення різних аспектів суспільного життя другої половини XVII ст. Історико-літературний метод дав змогу крізь призму листів архієпископа охарактеризувати особливості його релігійного і політичного вибору. Наукова новизна. На підставі епістолярію Барановича з адресантами-сучасниками показано його ставлення до важливих політичних і релігійних подій сучасності, роль цієї неординарної особистості в суспільно-релігійних процесах України періоду Руїни. Висновки. Листування чернігівського єпископа з відомими сучасниками, політичними і релігійними діячами (гетьманами, єпископами, письменниками) доводить, що він наполегливо відстоював традиційні права Київської митрополії: опікувався церквою, переймався впорядкуванням її ієрархії, максимально прагнув уникнути розколу, хоча діяв несамостійно, зважаючи на позицію політичної влади, української і московської. Чернігівський владика підтримував контакти з гетьманами Правобережної і Лівобережної України. У своїх листах він не тільки виявляє прихильність чи неприхильність до державних діячів, а й дає власні оцінки політичним подіям в Україні, як-от: безчинства козацької адміністрації на місцях, пошуки османського протекторату тощо. Епістолярій доводить, що в політичному сенсі чернігівський єпископ займав виразну промосковську позицію. Він виявляв стурбованість безчинствами московських воєвод в Україні, проте це не стало перешкодою, щоб послідовно запобігати перед московським царем, усіляко підкреслювати переваги єдиновірного правителя та невигідність політичного зближення з Туреччиною. Власні поступки і компроміси з Московією він виправдовував перспективами такого союзу для України, нехтуючи імперськими амбіціями північного сусіда та не допускаючи будь-якого іншого протекторату.